Imperiers og hegemoniers økonomiske funktionsmåde

Hegemoni betyder overherredømme(min komm.)

Vi vender nu tilbage til det Britiske Imperium. Hvordan kørte systemet rundt, rent økonomisk?
England eksporterede industrivarer og importerede landbrugsvarer samt råstoffer til industrien. Nettoresultatet blev imidlertid et stort og stigende handelsunderskud i forhold til omverdenen (som USA i dag), bl.a. fordi industrivarer faldt i pris i forhold til råvarer. Således steg underskuddet fra £116 millioner i 1873 til £187 millioner i 1883.

Underskuddet blev dækket på to måder. For det første af de såkaldte 'usynlige poster', dvs. de årlige indtægter fra shipping (Englands store handelsflåde) og fra de repatrierede afkast fra den engelske kapitaleksport (renter og profit); disse poster betyder meget lidt (netto) i USA's aktuelle regnskab med udlandet. For det andet ved at Indien, der havde underskud i forhold til England, havde overskud i forhold til Asien, især takket være salg af opium til Kina, efter at dette land var blevet åbnet i opiumskrigen (i 1870 bestod halvdelen af Kinas import af opium); dermed fik Imperiet overskud. Indien var en guldmine ('Imperiets perle'), der finansierede mere end 40% af Englands underskud; derfor var militær kontrol med Indien af så central betydning. Imperiet kompenserede dermed for det forhold, at England var ved at tabe i den økonomiske konkurrence med Tyskland og USA.

Hvis man tænker på det Britiske Imperium som en forretning, var der altså alt i alt hvert år et overskud.

Hvem forvaltede overskuddet? Før 1. Verdenskrig var det meste af verden på guldfod, dvs. guld var den overordnede og ultimative 'reservevaluta', suppleret af sterling. Guldet koncentreredes i City. Hertil overførtes bl.a. det guld, som Indien tjente i kraft af sit overskud på varehandlen med Asien; det var udbytning i håndgribelig forstand.

Hvordan investeredes overskuddet? Det skete i form af en meget betydelig kapitaleksport. Den gik til USA, Europa, Latinamerika og Imperiet; tendensen frem til 1914 var, at Europas andel faldt, USA's og Indiens var stabil, mens Latinamerika og de 'hvide kolonier' øgede deres andel. England koncentrerede sig altså i stigende grad om Imperiet (det gælder i øvrigt også varehandlen). I 1913 var kapitaleksporten vokset til £225 millioner, hvoraf halvdelen gik til Imperiet, især de 'hvide kolonier'. Kapitaloverførslen til de egentlige fattige lande var altså af begrænset omfang, men den finansierede trods alt et indisk jernbanenet.

Alt i alt fungerede Imperiet altså på den måde, at der var overskud på de løbende poster og underskud på kapitalposterne; den likviditet, man årligt opsugede, blev givet tilbage til verden i form af kapitaleksport. England var for så vidt en ansvarlig hegemon, der forsynede verdensøkonomien med den nødvendige likviditet. Men med til billedet hører altså også, at England udbyttede især de ikke-hvide kolonier.(5)

I modsætning til datidens England har nutidens USA overskud på kapitalposterne, dvs. man importerer kapital. Hvor England opbyggede et stort tilgodehavende i forhold til omverdenen, har USA opbygget verdens største gæld.

Det engelske system forekommer naturligt; som et af datidens rigeste lande havde det overskud af kapital (overskudskapacitet) og eksporterede derfor kapital. Det er mere mærkeligt, at vore dages rigeste land suger kapital til sig. Det er ikke et system, der fremmer global lighed og for så vidt stabilitet. Det store spørgsmål er imidlertid, hvordan det amerikanske hegemoni overhovedet kan fungere.

Det engelske system fungerede meget enkelt. Imperiet udgjorde en fast politisk og militær ramme omkring en handel, der kunne struktureres til fordel for England og omkring udenlandske investeringer, der sikrede et solidt greb om koloniernes økonomi. England kunne kontrollere Imperiet, fordi det var kreditor, mens kolonierne var debitorer. Realøkonomisk mistede landet stadig terræn til USA og Tyskland, men kompenserede ved at stramme grebet om det internationale finansielle system; City rådede over det meste af datidens guld - ankeret i datidens system - mens sterling fungerede som reservevaluta.

Sidstnævnte mønster - at finansielt hegemoni opvejer realøkonomiske mangler - gælder også nutidens amerikanske verdenssystem, men derudover er kontrasten slående, fordi USA opretholder magten ved at være verdens største debitornation.

Indtil 1971 fungerede det amerikanske hegemoni som det britiske, fordi dollaren var forankret i guldet. USA's realøkonomiske svaghed, med lav produktivitet og store udgifter til Vietnam-krigen betød imidlertid, at guldet strømmede ud af landet og truede dollarens globale rolle. Men hvor England i den tilsvarende situation efter 1945 måtte kapitulere, formåede USA at vende svagheden til styrke. Det kunne man, fordi Europa og Japan var splittet og ikke udgjorde en samlet naturlig arvtager, men også fordi USA - modsat England i 1945 - var militær hegemon og uundværlig i forsvaret mod Sovjet; faktisk truede USA i 70'erne med at trække sine tropper hjem fra Tyskland ('for dyrt'), hvis tyskerne ikke makkede ret på det finansielle område. Kun Frankrig (de Gaulle) satte trumf på kravet om en mere ligelig verdensorden ved i stor stil at sælge dollars for guld. England havde aldrig, selv ikke i Imperiets storhedstid, en tilsvarende militær overvægt. Ved hjælp af flåden og diverse støttepunkter såsom Gibraltar og Malta beherskede England havene og dermed forbindelsesvejene, men landhæren var ikke stærkere end Tysklands eller Frankrigs; over for Kontinentaleuropa optrådte England blot som 'off-shore balancer', dvs. man støttede den svagere magt mod den stærkere (fra slutningen af 1800-tallet Frankrig mod Tyskland) for at neutralisere en militær trussel fra Europa.

Det amerikanske hegemoni opretholdes imidlertid ikke kun med bajonetter. Der må også være finansielle muskler.

Enhver kan forstå, ikke mindst i de fattige lande, at en kreditor har magt, men hvor ligger debitors magt? Det korte svar er, at hvis du skylder banken 50.000 kr., har du et problem, men skylder du den 50 mio. kr., har banken et problem. Det længere svar blev givet i Kapitel 5. Heraf fremgik imidlertid også, at skønt USA's kreditorer har en umiddelbar interesse i at finansiere USA - for at holde dollarens værdi og dermed deres egen konkurrenceevne oppe - er det dybt utilfredsstillende ikke at kunne bruge sit handelsoverskud til noget produktivt. Japan har under Koizumi lagt sig meget tæt op ad USA, både politisk, militært og økonomisk, så fra den side skal der ikke forventes noget oprør mod den amerikanske verdensorden. EU har umiddelbart den største interesse i et andet system, hvor euroen har samme internationale status som dollaren, men EU er for tiden svagt. Kina - formentlig i alliance med Rusland - er den åbenbare trussel, og her kan vi som nævnt iagttage tendenser til at bryde afhængigheden af eksport til USA.
Men som det også blev nævnt, er der ud over de officielle investorer også de private, og de ledes alene af profitmotivet. Her er spørgsmålet, om USA i fremtiden vil være en god forretning. Det ordinære afkast (renter og dividender) er ret lavt, mens sikkerheden til gengæld er høj; men først og fremmest ledes disse investorer af muligheden for kapitalgevinster. Det kræver, at kurserne på Wall Street stiger støt, og det kræver, at dollaren forbliver stærk. Om et sådant scenarium virkeliggøres er det umuligt at spå, bl.a. grundet spekulationens natur: Hvis tilstrækkeligt mange tror på dette, vil de sende kapital til USA, hvilket vil forvandle troen til virkelighed. Mange økonomer tager det for givet, at underskuddet er uholdbart og med sikkerhed vil presse dollaren ned til det niveau, hvor underskuddet er afviklet, fordi amerikanske selskaber nu igen kan konkurrere; i sin konsekvens indebærer dette synspunkt, at dagene er talte for det amerikanske finansielle hegemoni. Men det er ikke givet, at denne teori om bestemmelsen af valutakursen holder i vore dage.

Lad os anskue sagen fra en lidt anden vinkel.
Det Britiske Imperium gav England umådelige fordele, men der var også omkostninger, mest umiddelbart i form af militærudgifterne. Faktisk brugte England kun 2,5% af BNP på militær, men alligevel oplevedes udgifterne som så tyngende, at man stedse lagde pres på de 'hvide kolonier' om at bidrage. USA's udgifter på dette område er langt større, også relativt set; hvis alt indregnes, er de som tidligere nævnt på godt 5% af BNP, dvs. kun marginalt mindre end de donationer, USA modtager i form af udlandets finansiering af underskuddet. En simpel cost-bene-fit analyse synes således at vise, at hegemoniet er en dårlig forretning med lav profitrate.

Dermed overses imidlertid en vigtig ting. Militærudgifterne er ganske vist 'costs' for det amerikanske samfund, for selv om udlandet i sidste instans betaler, havner regningen i første omgang hos de amerikanske skatteydere. Men de er 'benefits' for militærindustrien (6). Så udfaldet af regnestykket afhænger af, hvem der regner.

Hegemonens opgaver og USA's løsninger

Vi har nu betragtet det amerikanske hegemoni fra omverdens og fra USA's synsvinkel. Lad os nu se det lidt fra oven. Der argumenteres ofte med, at alle parter har en interesse i et stabilt globalt system, og at dette kræver en hegemon. Gammeldags magtbalance kan man ikke stole på, som illustreret i 1914, og 30'erne viste, at fravær af en hegemon kan lede til ekstremisme. Ud fra denne betragtning er USA's nuværende rolle i systemet først og fremmest at sikre stabilitet.

Det indebærer for det første, at landet skal være den globale politimand, der sørger for, at spillereglerne overholdes. Det kan siges, at USA spillede denne rolle i 90'erne, men det er mere tvivlsomt i dag. Bush-administrationens neokonservative idealister er udtrykkeligt modstandere af stabilitet; stabilitet indebærer status quo, men deres projekt er at omforme verden i USA's billede, altså gennemtvinge demokrati og markedsøkonomi, American Style, om nødvendigt gennem krig og efterfølgende 'nation building'. Men en revolutionær er det modsatte af en politimand. Administrationen indeholder også realister som Cheney og Rumsfeld, og de synes for tiden at dominere; de fokuserer alene på den nationale interesse, men det betyder, at også de mangler det nødvendige mål af ansvarsfølelse over for det globale system som sådan. Og det er fælles for de to fløje, at internationale spilleregler - folkeretten - ikke anerkendes, og uden en lovtekst at holde sig til er politimanden ikke politimand.

For det andet skal hegemonen sørge for, at systemet kører økonomisk. Det betyder traditionelt at sørge for international likviditet og - i en krisesituation - at være 'låner i sidste instans' (lender of last ressort), som centralbanken er det i den nationale økonomi. Formelt ligger ansvaret for det finansielle system hos IMF, men denne organisation er kontrolleret af USA; med 18% af stemmerne kan USA veto'e større beslutninger, og i praksis har IMF fulgt de amerikanske politiske prioriteringer.(7)

USA har leveret likviditeten i form af dollars, og efter 9/11 2001 organiserede landet et internationalt beredskab, der succesfuldt forhindrede panik ved at sørge for den nødvendige likviditet i de kritiske dage efter angrebet. På den anden side kan USA ikke beskrives som 'lender', hverken i første eller sidste instans. Tværtimod er USA verdens 'borrower' nr. 1. USA's globale økonomiske funktion er derfor i stedet, har man sagt, at være 'forbruger i sidste instans' (consumer of last ressort). Ved til overmål at importere fra EU, Kina og Japan sikrer USA global makroøkonomisk ligevægt ved at levere den ekstraefterspørgsel, der sikrer global ligevægt mellem udbud (produktion) og efterspørgsel. Ud fra en rettighedsfilosofisk norm er USA måske en parasit, men utilitaristisk betragtet er landets 'overforbrug' godt for os alle (8).

Det åbenbare modargument er naturligvis at spørge, hvorfor det skal være verdens rigeste land, og ikke fx den fattige verden, der skal spille den behagelige rolle som 'forbruger i sidste instans'.

Den indre trussel

Det Britiske Imperium faldt ikke grundet indre opløsning, men fordi det engagerede sig i to verdenskrige, som det ikke havde råd til at føre. England var et udpræget klassesamfund, men arbejderklassen formåede efterhånden at organisere sig og hæve sin levestandard. For så vidt tog den del i gevinsterne fra Imperiet, og Lenins teori om, at disse goder kun gavnede det såkaldte 'arbejderaristokrati' - der angiveligt var reformismens materielle basis -holder næppe.

USA har foreløbig været i stand til at finansiere sine krige og øvrige sikkerhedsopgaver, men kan det sikre stabilitet på de indre linjer? Som vi så i Kapitel 3, har størstedelen af den amerikanske befolkning ikke fået noget udbytte af det amerikanske hegemoni. Gevinsterne er tilfaldet en ret begrænset gruppe, hvor mange er blevet umådeligt rige. Her er det nærliggende at parallelisere til Romerriget, hvor overklassen i nedgangstiden blev stedse mere asocial; den trak sig tilbage til latifundierne, ligesom de rige i USA lukker sig inde i bevogtede ghettoer; og den reducerede sine skattebidrag, på samme måde som den amerikanske overklasse har gjort det siden 1980, og især under Bush Junior.

Ideologi og værdi- og identitetspolitik er vældige kræfter, men kan de i længden aflede opmærksomheden fra virkeligheden?

Noter

5. For disse kolonier var imperialismen en økonomisk katastrofe. Indien blev
tvangsliberaliseret, således at engelske produkter - især tekstiler - frit kunne im-
porteres og udkonkurrere lokal produktion, mens indiske industrivarer blev ude
lukket fra det engelske marked for ikke at genere fabrikanterne i Birmingham; det
var altså det samme mønster, som vi kender i dag, hvor de fattige lande tvinges
til at liberalisere, mens de rige lande fastholder protektionismen. Resultatet var,
at den blomstrende indiske industri, der omkring år 1800 havde været på højde
med den engelske, blev ødelagt og den indiske fattigdom grundlagt; ca. 1825 var
afindustrialiseringen i det store og hele gennemført, og Indiens rolle som leve
randør af råstoffer til den engelske tekstilindustri cementeret. Formelt var Indien
åbent for alle, grundet den lave told, men da englænderne sad på økonomien,
bankerne og administrationen, var andre lande, herunder Tyskland, reelt udeluk
ket. Generelt kan det diskuteres, hvor meget imperialismen betød for væksten i
nutidens rige lande, men det er givet, at den var skadelig for, hvad der i dag er de
fattige lande. Bairoch anslår, at levestandarden - BNP pr. indbygger - i 1750 var
lidt mindre i Europa end i resten af verden, nemlig $182 versus $188; i år 1900 var
dette vendt til $540 versus $175 (Bairoch  1981, s. 7). Mellem 1860 og 1913 faldt
de afhængige landes andel af verdens industriproduktion fra godt 1/3 til under
1/10; absolut var industriproduktion pr. indbygger i 1913 faldet til 1/3 af niveauet
i 1750 (Bairoch/Kozul-Wright 1998, s. 52).

6. I denne forbindelse er det værd at bemærke, at USA's militære indsats i stigende
omfang privatiseres; det er blevet mere udbredt, at sikkerhedspersonel, fx i Irak,
hyres hos private selskaber. I det Britiske Imperium var tendensen den modsatte.
Indtil midten af 1800-tallet varetog East India Company administration og sikker
hed i Indien, men det gav så mange problemer, at det offentlige tog over.

7. Eksempler: Da USA efter nederlaget i Vietnam i 1975 boykottede dette land, fulgte
IMF op med at indstille lån, og da USA engagerede sig i Pakistan i 2001 og i Irak i
2003 trådte IMF til med lån til-de pågældende regeringer. Det vigtigste eksempel
er IMF's assistance ved åbningen af Østasien for vestlig og især amerikansk kapi-
tal efter krisen i 1997/98.

8. Tankegangen minder meget om Malthus' argumentation over for Ricardo, der
fordømte jordejerne som uproduktive snyltere: Måske, men uden købekraften fra
jordrenten kan systemet ikke køre rundt. Tankegangen er i princippet keynesi-
ansk, men i den socialdemokratiske version af Keynesianismen var indskrevet, at
god løn til arbejderne ud over at være samfundsgavnligt også var retfærdigt.

Uddrag fra Anders Lundkvist "Bush, Neokonomien og Dollaren", Frydenlund 2006 side 140-148